Вікторія  ДОРІЧЕНКО,  Владислав  КОНСТАНТІНОВ

СПОСТЕРІГАЮЧИ  ЗА  РЕЧАМИ
Філософська  мініатюра

Покликання речей – у тому, щоб у межах власної компетенції сприяти задоволенню наших потреб. По суті, саме на задоволення наших потреб і спрямовані доручення, котрі ми даємо речам, постійно вимагаючи від них їхнього неухильного й сумлінного виконання. Одначе мусимо визнати, що є речі, які люблять свою роботу, працюють старанно, ревно, із запалом, а є речі, які мають ліниву вдачу. Перші відзначаються вірністю, на них цілком можна покластися, другі ж – ненадійні та зрадливі. Перші тішать, другі ж – уселяють розчарування і навіть доводять до відчаю. Перші нам приємні, милі, другі ж – огидні, ненависні.
Витривалості – ось чого так часто бракує речам! Речі, як правило, нездатні зносити велике напруження: від майже безупинної роботи вони виснажуються до краю.
Речі – творива вельми і вельми претензійні: коли вони зазнають зневаги (котра до того ж іноді межує із презирством), то прибирають гордовиту позу, тримаються зухвало, самовпевнено; при цьому на їхньому обличчі з’являється роздратована гримаса, і здається тоді, що вони всіх готові покусати. Та хоч речі – створіння надміру вразливі, злопам’ятність їм глибоко чужа.
Речі – співбесідники неговіркі: мовчання їхнє в’язке, наче віск; зате вони настільки ввічливі, що завжди вислуховують вас до кінця.
Попри те, що речі не варяться у власному соку, – адже мешкають вони в сусідстві з нами і разом з нами працюють, – на їхньому морі житейському стоїть штиль: чути, як стиха хлюпочуться дрібні хвильки, здійняті кволим вітерцем.   
Червень, серпень 2006 р.